Църквата "Св. Параскева" е един от най-забележителните храмове в столицата. Третата по големина църква в София е дело на архитекта Антон Торньов и е осветена през 1930 година, като довършителните работи продължават до 1940 година. Архитектът разказва в детайли за забележителния строеж и съпътстващите го трудности в специална статия, публикувана в списание "Архитект" (година III, брой 3-4). Материалът е любезно предоставен от Ник Ангелов. Новопостроеният храм "Св. Мъченица Параскева" Архит. А. Торньов През април т. г. се освети новопостроеният храм в София, на ул. ул. Раковска, Ц. Симеон и ул. Бенковски. Както му е редът у нас, освещението мина и замина, без да се помене нито за архитекта, нито за неговите сътрудници. Аз не се очудвам на това, защото мен ми е много добре известна българската действителност, но ако го правя въпрос, то е само за знание на младите колеги, които тепърва трябва да свикнат с тая действителност. За да бъде това така, виновни сме до някъде и ний, българските техници, защото ний не считаме за нужно, в даден случай, да запознаем обществото с нашата техническа работа — с нашето творчество. Разбира се, че за тая си незаинтересованост ний скъпо и прескъпо плащаме, защото във време на нужда от моралната помощ на обществото, то с право ни запитва: ами вий какво сте направили, какво сте създали ? —Ний не ви познаваме!— Горните няколко реда са отговор на мнозина млади колеги, които се оплакват от тая сурова българска действителност. Наскоро осветеният храм св. М. Параскева е построен от настоятелството при старата черквица св. Мъченица Параскева „Самарджийска", находяща се на ул. Мария Луиза, тъкмо срещу ул. Нишка. Старата черквица е посветена на самарджийския еснаф, защото той ще я е преустроил, украсил, и тоя еснаф я е и поддържал. Някога нашите еснафи са се надпреварвали да строят със свои средства коя от коя по-хубава черкви, и една от така застроените черкви в стара София е и св. М. Параскева „Самарджийска". Споменавам по-горе, че черквицата ще е преустроена, защото първоначалната стара черква е с повече от 2 метра под терена и строежът й е доста груб — от речни камъни и широки тухли, което показва, че тая черквица е много стара, и е твърде възможно да е по старост еднаква с параклисите в Беренде и Калотина, с които по строежа си е много сходна. При преустрояването тя е разширена от западната и южната си страни с притвори, които са с няколко стъпала по-високо от дюшемето на старата черквица. Старата първоначалната черквица е еднокорабна постройка, с един олтар, и външни размери на кораба с олтаря около 6 м. на 11 м., засводена е масивно, и има височина от дюшемето до свода около 5 м. Тъй като старата черквица е доста отдалечена от енорията си, а и при това е съвсем маломерна, за да може да обслужва енорияшите, то черковното настоятелство е закупило новото място, на което е застроен новият храм, и през 1912 год. обяви местен конкурс за изработване на проект за новия храм. Тъй като в това време се строеше и храм-паметникът Александър Невски, то в конкурса взеха участие и завеждащите храм-паметника двама руски архитекти. От постъпилите 12 проекта журито намери, че три проекта отговарят на програмните изисквания и следва да се премират с I, II и III премии. Журите бяха едногласни за даванието I-ва премия на пишещия тия редове, обаче не можаха да се съгласят относно градиранието на наградите за втория и третия проекти. Поради недоразумението в журите относно градиранието на проектите за II и III премии, въпросът се проточи, докато настъпиха непрекъснатите войни, и конкурсът не даде никакъв резултат, изключително по вина на журито. Интересното е, че в тоя конкурс някои от журите не можаха да се освободят от личната си заинтересованост и отидоха дотам, че манифестираха пред настоятелите своите познания по черквостроението, като им поднасяха свои скици, по които трябвало да се застрои бъдащият храм. Макар това да е доста отдавнашна работа, аз я припомням на младите колеги, за да разберат, че и в онова време пак са се намирали колеги, които за лични облаги са боравили с нечисти ръце в конкурсното дело! След войните, настоятелството обяви през 1921 год. нов конкурс с едничка премия, състояща се във възлагането на ръководството на строежа. Единствената първа награда се даде на пишещия тия редове, като му се възложи строежът на храма. Западно лице Награденият с I-ва премия проект е значително отклонение от строените досега у нас черкви. Докато досегашните ни черкви, в множеството си, са дълги — кръстовидни, с по един или три кораби, тук храмът е проектиран в централна форма, в каквато форма е старохристиянската черква в Равена. Даже премираният проект с 1-ва награда от първия конкурс през 1912 год. за същата черква, и той имаше трикорабна кръстообразна форма. Централната еднокуполна форма се въвежда за сега за пръв път у нас, и докато привикнем на тая форма, ще има доста да се борим с навика и традицията. За да се възприеме централната едно-куполна форма за храма св. М. Параскева, главният и основният мотив е бил, че при дългата трикорабна досегашна форма на нашите храмове липсва необходимата прегледност, а главно че никога богомолците не могат да бъдат под окото на свещенодействуващия. Многото и дебели колони винаги са представяли една голяма пречка за вътрешната прегледност на храма, и затулените от тия колони места винаги са смущавали, както богомолците, така също и свещенодействуващите лица. Не ще съмнение, че централната еднокуполна форма далеч превъзхожда, в това отношение, старата дълга форма. В централната еднокуполна форма е използувано пространството до максимум, когато в дългокорабната форма такова използуване никога не може да се постигне. Един важен въпрос, който ме е занимавал и който ще занимава мнозина от колегите, които боравят с черквостроение, е въпросът за камбанарията. Традиция е в нас камбанарията да съставя част от черквата, и да е архитектонично свързана със самата черква. Като казвам традиция, разбирам това за новопостроените черкви след освобождението ни, защото преди освобождението повечето черкви са без камбанарии, или пък камбанариите са застроени съвсем отделно от черквата. При дългокорабната форма комбинирането на камбанарията с останалата черква е получило донякъде едно разрешение, при все че не съвсем задоволително, но при централната еднокуполна форма комбинирането на камбанарията с останалата черква е един труден въпрос, и на мнозина колеги, които боравят с черквостроение, тоя въпрос ще им създаде доста грижи. При готическия стил разрешението на тоя въпрос е напълно постигнато, защото високо възвисената в небесата кула-турм на готическия храм заема господствуващо положение по отношение кораба или купола на храма, и тоя турм - камбанария е единствената притегателна точка за окото; и той е който дава характер на постройката, той е който оставя неизличимо впечатление в окото на зрителя. Източно лице При нашата дългокорабна форма на черквите, строени след освобождението ни, камбанарията винаги е била не в пълна хармония с останалата постройка на черквата, и често пъти камбанарията не може напълно архитектонично да се свърже с останалата постройка. Даже и при най-щастливото архитектонично съчетание, често пъти архитектът трябва да разрешава трудния въпрос: на кой обект да даде предпочитание — дали на куполата, или на камбанарията. Разбира се, че това затруднение ще срещне призваният архитект, който се вживява в творчеството си. За обикновения копировач тоя въпрос е най-лекият, пък и в най-многото случаи тоя въпрос никак не се има предвид при копирането и при проектирането. Поради това, почти при всички наши черкви, застроени след освобождението, външната разработка и комбинация на масите е такава, че рядко ще се срещне черква, гдето да е подчертана мисълта на проектанта — да създаде един господствуващ обект на постройката, било в камбанарията, било в главната купола, както е това в домовете на готиката. Даже и при столичния величествен храм-паметник тая задача не е напълно щастливо разрешена. Нека да споменем, че в проекта на руския талантлив архитект Богомолов, чийто проект за храм-паметник при с. Горки в Русия беше донесен, за да послужи при постройката на нашия храм-паметник Александър Невски, тая задача беше много талантливо разрешена. В проекта си архитект Богомолов извишаваше камбанарията по начин, както е това при готиката, и по тоя начин придаваше на кулата-камбанария доминиращо място. За това му щастливо разрешение доста са му помогнали и източните заострени руски форми. Южно лице При нашия черковен стил, който засега е още с византийска канава, трудно може да се разреши тоя въпрос при меката линия на нашите строителни форми. При черквата св. М. Параскева, проектантът се е помъчил да даде едно по-особено рационално разрешение на въпроса за господствуващия обект на храма. Тук е пожертвувана камбанарията, за да се даде на куполата доминиращото значение във външността на храма. Камбанарията е проектирана като полуцилиндър, прилепена към главната постройка, преминаваща постепенно в куполовидна форма. В общия външен изглед, при все че камбанарията е достатъчно подчертана, тя пак не представя нещо самостоятелно, а по-скоро изглежда като декоративна форма към общата маса на храма. От комбинирането на масите се вижда как проектантът се е старал на всека цена да подчертае мисълта си — да придаде на главната купола първенството. Проектантът мисли, че по тоя начин, като е изтъкнал надмощието на главната купола за сметка на камбанарията, се е доближил до правилното разрешение на тоя капитален въпрос — относно съотношението в масите на тия два главни обекта — куполата и камбанарията. /Втора част/
СТОЛИЧНАТА ТРАМВАЙНА МРЕЖА Инж. Р. Михайлов, списание "Сердика", книга 9, 1939 г. След електрифицирането на София, съгласно сключения между Столичната община и концесионера Белг. д-во от 7. XII. 1898 год. договор, на 1. I. 1901 г. е била пусната в експлоатация трамвайната мрежа в града, а на 1. IV. 1901 г. е била привършена и открита трамвайната линия за с. Княжево. Първоначалната трамвайна мрежа е имала дължина 23.085 м. и се е състояла от шест линии: 1. Линия от гара София по бул. „Мария Луиза" до бул. „Фердинанд". 2. Клон от Минералната баня по ул. „Витоша" до Пехотните казарми. 3. Клон от Минералната баня по ул. „Пирот" до църквата „Св. Никола" в кв. „Три Кладенци". 4. Клон от хотел „Панах" по бул. Дондуков" до Артилерийските казарми. 5. Клон от Двореца по бул. „Цар Освободител" до Борисовата градина. 6. Линия от хотел „България" по ул. „Левски" до с. Княжево. Център на мрежата е била Градската градина при Двореца, която е била заобиколена от всички страни с трамвайни линии. С разширяване строителната площ на града се е увеличавала и трамвайната мрежа, но най-първо се е предприело преустройство на някои части от мрежата, главно в центъра на града, а именно: През 1906 г. е премахната линията по ул. „Търговска" между Минералната баня и хотел „Панах" и същата е поставена между хотел „Панах" и Св. Неделя. Също така е била премахната линията между хотел „България" и сегашната Съдебна палата. През същата 1906 г. е построен клонът от Прошековата фабрика по ул. „Шипка" до Военното училище, но през 1924 год. нейната част между Прошековата фабрика и ул. „Шипка" е била премахната и е била поставена край сградата на Народното събрание, а през 1927 год. частта между тая сграда и ул. „Шипка" е премахната и е била преместена между ул. „Шипка" и паметника на Левски. През 1908 и 1925 г. е построен клонът до Гробищата, а през 1913 и 1917 година е била продължена линията от Пехотните казарми до Арсенала. През 1921, 23, 25 и 28 г. е продължена постепенно линията до кв. Захарна фабрика. През 1925 г. е била преустроена Княжевската трамвайна линия в двойна и през 1926 г. е бил построен клонът за с. Бояна. През 1925 г. и 1929 год. е продължена линията до кв. Подуене. През 1927 г. и 1930 г. е била построена линията до кв. Булина ливада. През 1928, 30 и 31 г. е била построена линията от Пехотните казарми до кв. Ив. Вазов. През 1928 и 33 г. е продължена линията до Семинарията. През 1929, 30 и 31 т. е продължена линията до с. Надежда и През 1928, 30 и 31 г. е продължена линията до Кавалерийските казарми. Развитието на трамвайната мрежа е показано в следната таблица: Така че, в продължение на един период от дванадесет години, експлоатационната дължина на трамвайната мрежа нараства от 27.870 м. на 38.689 м., а дължината на трамвайната мрежа, сметната в единични линии, нараства от 46.826 м. на 79.580 м. Това става, понеже първоначално построените линии е трябвало в скоро време да се удвояват. До 1. IX. 1916 година трамвайното предприятие се е експлоатирало от самия концесионер, но на тая дата трамваите били отнети от него. Преговорите, започнати през 1917 г. между Общината и концесионера, били, обаче, прекъснати поради войната. През време на самата война окупационните войски наложили секвестър върху прибираните от Общината трамвайни приходи и едва на 3. III. 1927 год. е била сключена спогодба, след което трамваите минали в пълно владение на Столичната община. Сегашната (1939 г.) трамвайна мрежа се състои от 10 експлоатационни части с номера, както следва : № 1. Гарата — Семинарията 5.747 м. № 2. Св. Неделя —Арсенала 2.461 м. № 3. Св. Неделя — Св. Троица 2.529 м. № 3. Търговска — Подуене 2.737 м. № 4. Пл. Възраждане — Булина Ливада 2.613 м. № 4. Паметник Левски — Слатина 2.128 м. № 5. Св. Неделя — Княжево 8 448 м № 6. Гарата — Надежда 2.101 м. № 6. Ж. п. училище — кв. Ив. Вазов 1.845 м. № 7. Св. Троица — Захарна фабрика 1.525 м. № 8. Павлово — Бояна 1.850 м. № 9. Бул. М. Луиза — Орландовци 2.299 м. № 9. Ул. „Шипка" — Военното училище 0.820 м. № 10. Ул. „Ив. Гешев" — кв. Левски 1.606 м. Всичко 38.659 м. Мрежата се състои от 32.815 м. двойна линия, 11.848 единична линия по пътя и в депата и други 2.103 м. служащи за разменни станции — всичко 79.380 м. линеен път с 168 стрелки. Мрежата разполага с 125 мотриси, 95 ремаркета и други работни коли, а именно: 4 мотриси и 11 ремаркета. От данните за развитие на столичната трамвайна мрежа се вижда, че построяването на новите линии е следвало бързото и неправилно застрояване на новите градски квартали. Първоначалната лъчиста мрежа на трамваите е била постепенно удължавана с разширение на градската строителна площ и е запазила лъчистата си форма, без да се създаде някакво закръгляване от каквото се е нуждаела. А тъй като разширението на строителната площ е ставало случайно, бързо и неправилно чрез разграбване общински места, общинска мера или чрез превръщане работна земя от заинтересовани спекуланти в места за застрояване, то и трамвайната мрежа няма необходимата планомерност в развитието си. Главният недостатък на сегашната трамвайна мрежа е създаденото централизиране на трамвайното движение на площад „Св. Неделя", който площад е станал претоварен и опасен за нарастналото трамвайно, автомобилно, коларско и пешеходно движение. Липсата на една околовръстна трамвайна линия в централната част на града е една пречка за прякото трамвайно съобщение на отделните градски части. Така например, ние нямаме едно пряко съобщение от кв. Булина ливада и кв. Захарна фабрика за към квартала при Централната гара; също нямаме съобщение от кв. Лозенец и кв. Ив. Вазов за към квартала при гробищата, кланицата и Сточната гара, а всички коли трябва да минат все през пл. „Св. Неделя". Непланомерното развитие на трамвайната мрежа е причина да бъдат построени двете близки и успоредни линии по ул. „Пирот" и по ул. „Клементина", отдалечени на около 300 м. една от друга; същото се отнася за линията по ул. „Шипка", построена в близко съседство с двете странични линии за Подуене и за Кавалерийските казарми. В сегашната мрежа липсва втора трамвайна линия за Централната гара, затова линията по бул. „М. Луиза" е претрупана с коли; липсва също трамвайна линия за квартала при Стоковата гара и Вехтошарския пазар; липсват начални трамвайни гари за извънградските трамваи; не са оставени свободни от трамвайни линии улици за автобусно движение, такива за движение на пешеходци из търговски квартали и такива за разходки; построена е много стръмната зигзагообразна линия с остри завои към Семинарията, вместо да се постави такава по ул. „Св. Наум". Поставени са трамвайни линии из много тесни улици със силно движение, както е, например, ул. „Пирот"; допуснато е да се построи неудобната трамвайна „въртележка" при „Св. Неделя" и пр. През последните пет год. — 1934/38 — Столичната общинска управа, като спря временно, до изработване новия градоустройствен план на „Голяма София", разширението на трамвайната мрежа, обърна сериозно внимание върху преустройството на мрежата с оглед на заздравяване линиите и рационализиране трамвайното предприятие. Това се постигна чрез следните по-важни мероприятия: Направи се каменно легло под главните трамвайни линии и се поставиха по-силен тип релси, чрез което се заздрави разнебитения релсов път и се запазиха колите от постояни повреждания и чести и скъпи ремонти. Удвоиха се и се преправиха главните трамвайни линии, така че дължината на мрежата в единични линии от 64,099 м. през 1933 г. се увеличи през 1938 г. на 79.580 м. Преустрои се трамвайната мрежа на площад Св. Неделя, като се премахна „въртележката", също и мрежата на площад Възраждане. Така можа да се урегулира и осигури голямото движение на трамваи, автомобили, коли и хора. Премахнаха се трамвайните линии по бул. „Цар Освободител", по тясната и опасна за движението улица „Пирот" и се поставиха нови линии при Ректората, по ул. „Алабинска", между Пехотните казарми, а също така се построи нова линия под новия подлез при гара Подуене, по Орханийското шосе, за обслужване откъснатия квартал „Левски". Увеличи се подвижният материал — мотриси и ремаркета — за по-добро обслужване на гражданите и, докато през 1933 г. е имало средно коли в движение: 70 мотриси и 55 ремаркета, през 1938 г. числото им е увеличено на 97 мотриси и 68 ремаркета (през 1937 г. се е разполагало с 125 мотриси и 95 ремаркета). Във връзка с трамвайното съобщение и за по-добро обслужване на гражданите, организира се автобусно съобщение с доставените 16 автобусни коли, а също така и с построяване тролейбусно движение от трамвайната спирка „Горнобански път" до Горна-баня. Имайки предвид сегашните недостатъци на трамвайната мрежа, както и новите трамвайни нужди, при новия градоустройствен план на Голяма София е предвидено преустройство на трамвайната мрежа, а именно: известни изменения в мрежата и построяване нови линии с оглед на създадените нови селища, нови войскови казарми, индустриални квартали, национален стадиум, нови железопътни и автобусни гари и др. С оглед на новите селища възприето е, щото известни части от съществуващите трамвайни линии да не влизат в трамвайната мрежа на „Голяма София". Такива части са следните: От трамвай № 1 частта по ул. „Левски" се премества, а също така и стръмната зигзагообразна част към Семинарията общо 2.300 м. От трамвай № 2 частта от Железопътното училище до ухото в кв. Лозенец също се премества 1.200 м. От трамвай № 3 частта — завой по ул. „Пирот" и ул. „Ц. Симеон" става излишна 500 м. От трамвай № 4 частта от пл. „Възраждане" до бул. „Хр. Ботев", се премества, за да се освободи ул. „Клементина" от трамвайното движение и частта от ул. „Опълченска" до ухото в кв. "Булина ливада" 2.113 м. От трамвай № 6 частта от Железопътното училище до ухото в кв. "Ив. Вазов" се премества 1.845 м. От трамвай № 7 частта от бул. „Тутракан" до ухото в кв. „Бул. Ливада" се премества 600 м. От трамвай № 9 частта от бул. „М. Луиза" до ул. „Орландовска" се премества 900 м. Всичко 9.358 м. В новия градоустройствен план на Голяма София се предвиждат нови трамвайни линии с дължини както следва: Околовръстна линия в центъра на града 5.700 м. Околовръстна линия при Слатинското възвишение 6.300 м. Околовръстна линия при Лозенското възвишение 3.800 м. Продължение на линия № 5 зад Княжево 2.200 м. Продължение на линия № 6 към Драгалевци 4.700 м. Продължение на линия № 4 по Пловдивското шосе 6.500 м. Продължение на линия № 10 по Орханийското шосе 2.400 м. Продължение на линия № 9 към Орландовци, с. Биримирци и с. Обрадовци 4.100 м. Продължение на линия № 6 към Индустриалния квартал и с. Кубратово 4.900 м. Продължение на линия № 6 по Ломското шосе 3.200 м. Продължение на линия № 7 по Царибродското шосе 5.500 м. Продължение на линия № 3 към с. Филиповци 5.500 м. Линия за Нац. стадиум и с. Суходол 7.200 м. Линия към Горна Баня 2.200 м. Линия към Болничния квартал 3.700 м. Линия по ул. „Гурко" за кв. "Лозенец" 1.800 м. Линия по ул. „Ниш" 500 м. Отклонение към Дървеница 1.600 м. Отклонение към новите казарми 900 м. Отклонение към Бояна 3.100 м. Линия Красно село — Перловец 3.900 м. Линия Централна гара — гара Подуене 3.300 м. Разни други съединения с обща дължина 9.800 м. Всичко 92.800 м. Следователно, трамвайната мрежа на Голяма София, според градоустройствения й план, ще има обща експлоатационна дължина: стари линии (38.659 — 9.358 = 29.301 м.) и нови линии 92.800 м. или всичко около 122 километра. Новата трамвайна мрежа на Голяма София ще задоволява напълно нуждите от трамвайно съобщение. Сега имаме вече един план за постепенно и планомерно построяване отделните линии, които ще бъдат извършени в един по-дълъг период от време, с оглед на появилите се нужди и то след застрояване новите квартали и други някои пунктове, които са предвидени да бъдат свързани с трамвайните линии. Постройката на новите трамвайни линии ще става в съгласие с предвиденото преустройство на железопътната мрежа около София, с предвидените нови пътни, вътрешни и обходни артерии и с оглед на новото автобусно и тролейбусно съобщение. При предстоящото подробно проучване на новия градоустройствен план, който ни дава само главните черти по градоустрояването на Голяма София, ще станат известни корекции и изменения, вследствие на което пък ще се наложат и известни изменения на предвидената в плана нова трамвайна мрежа. При стойност 1.450.000 лева за километър единична трамвайна линия, за новата трамвайна мрежа би била необходима първоначално, приблизително, една сума от 93 х 1.450.000 лв. = 135.000.000 лева за трамвайните линии и 346.000.000 лева за 270 мотриси и 200 ремаркета или общо около 481.000.000 лева, от която сума трябва да се спадне стойността на материала от подлежащите на изместване упоменати по-горе 9 клм. стари линии (около 7.000.000 лева.) Тук, обаче, трябва да се има предвид, че с павиране новите пътни артерии, по економически и други съображения ще се наложи да бъдат построени трамвайни линии само по тия улици, по които ще има усилено трамвайно движение а по улици с по-слабо движение ще бъде въведено автобусно съобщение или тролейбусно. Последното е за предпочитане, тъй като при него се економисва доставката на скъпия релсов път, а при това все пак може да се използува изобилната и евтина електрическа енергия, с която разполага София от своите водни електрически централи. Новите трамвайни и тролейбусни линии ще бъдат построени в един период от 20 и повече години. Вижте също: Софиянци се страхували от първите трамваи Софийските трамваи 1901-1941 година
Най-старата обществена градина е Градската, а първият тролей е от спирка Горнобански път до Горна баня
Едно от най-важните събития в живота на хората е сватбата. Така е днес, така е било и в Стара София. Най-колоритни били селските сватби, те продължавали по-дълго и по-тържествено от градските. За тях пише и Райна Костенцева в книгата си "Моят роден град София": "Щом се чуеше прословутото "Иху-ху!", знаеше се, че минава селска булка и на сокака се стичаше младо и старо да се подиви на това зрелище. Булката минаваше, седнала в пълна със сватбари каруца, която преминаваше с буйна шумотевица. А и самата каруца представляваше странна гледка. Един вдигнал в десницата си високо трикольора, друг удря в тъпана с все сила, трети писука с мазната си гайда, четвърти надува зурлата така силно, че вратните му жили се опъват като въжета. Цялото множество викаше непрекъснато "Иху-ху!". След тази каруца понякога следваше и друга, претоварена с чеиза на булката..." Разбира се, централно място заемала булката, която полагала извънредни усилия, за да впечатли с премяната си. Особено живописни били невестите от софийските села. Интересно описание на софийската булка, макар и леко иронично, намираме отново при Райна Костенцева. Там тя пише така: "Селската млада булка представляваше от себе си едно чудато явление. По натруфеност и украшения приличаше на кукер. Сякаш не я водеха на венчавка, а да кукерува. Окичваха я с всички видове украшения, които познава селянката, и преди всичко - с гъстия косичник пред лицето, закриващ го като плътна мрежа. С тази безвкусна претрупаност тя не приличаше на булка, а на някакво странно плашило за деца. Косичникът излизаше под факела, украсен с мъниста, жълтички, изкуствени и естествени варакосани цветя, цветни топлийки и др. От врата й до самите гърди се спускаше дву- или триредна низа с пендари - златни или позлатени. Децата тичаха подир такава невеста като подир мечка." Горната снимка е публикувана в едно американско списание преди стотина години. Оригиналният текст под фотографията гласи: "Маска от цветя прикрива руменината на тази българска булка. Целият художествен усет на булката е концентриран върху украсата на главата й. Бедна или богата, тя се старае да я направи толкова величествено масивна, колкото главата й може да понесе. За щастие, този гигантски цветен товар и булото от пендари не се носят дълго, а скоро се сменят с друга по-популярна и определено по-удобна украса за главата - обикновен венец от цветя и листа." Постепенно нравите се поевропейчили, възприели се нови обичаи. Променила се традиционната софийска сватба, променили се и булките... Още за кореняшката сватба можете да прочетете тук.
София посреща Освобождението на България с 4 синагоги. В това няма нищо изненадващо, ако се има предвид, че в тези години близо 1/3 от населението на града са евреи. Подобно на голяма част от съществувалите до 1878 г. сгради, три от храмовете падат жертва на мащабното преустройство на столицата, предприето от кмета Димитър Петков. На мястото на четвъртата синагога еврейската общност построява безистен. Доходите, които той носи, съчетани с обезщетението, дадено от софийската община за съборените еврейски молитвени домове, позволяват да се предприеме строеж на голям и представителен храм, който днес познаваме като Централната софийска синагога. Разрушаване на еврейската хавра Проектът е възложен на известния архитект Фридрих Грюнангер, придворен архитект, на когото столицата дължи сгради като Двореца, Централната баня, Семинарията, Богословския факултет, къщата на Яблански, сградата на Дружество Балкан и още. Сградата се изгражда по подобие на виенската синагога, като строежът продължава 4 години - от полагането на основния камък на 13 ноември 1905 г. до освещаването й на 9 септември 1909 г. Синагогата е тържествено открита в присъствието на царското семейство, премиера Малинов, министри и висши офицери. Освещаването на синагогата, 9 септември 1909 г. Подробен разказ за събитието намираме на страниците на вестник "Реч" от 10 септември 1909 г.: "Осветяването на Синагогата Ha улицата Пред голямото монументално здание на синагогата, се бе събрал народ да чака пристигането на царя и царицата. От двете страни на улицата бяха наредени в шпалир юнаците на еврейското юнашко д-во. В черквата От входните врата да олтара в шпалир са наредени посрещачите. Черквата отвътре е широка и светла; арките, колонадите и куполата са построени в красив мавритански стил, анкадрирани със староеврейски орнаменти в сладки, приятни тонове и злато. Прозорците са тоже в стил сьс стъкла, нарисувани художествено с орнаменти. На голямата купола виси един разкошен полилей, с 70 лампи всички обсипани с типичните еврейски гербове, цветя и орнаменти. Олтаря е изработен от мрамор: отпреп балустрата — също от бял мрамор, върху нея са поставени металически кандилабри. Зад балустрадата е поставен балдахин със два стола за Царя и Царицата. Скинията е тоже от бял мрамор с колонки и орнаменти от скъп разноцветен камък; На горния й корниз под куполката се чете "Знай кому се кланяш", издълбано с големи, черни букви на стар еврейски език. Занавесите на скинията са от богати платове, бродирани със сърмени цветя и букви — текстове из еврейското свещено писание. Всички мобели, столове, банки и пр. в черквата са изящно изработени и издържани в общия стил. Цялото здание на Синогогата е за около 1 милион лева. Макар че тази сума, сравнително, е малка за таквава хубава голяма сграда, обаче по своята монументалност, по своите декорации отвън и отвътре синогогата е днес най-великолепното издържано в стил архитектурна работа в Столицата. Присъствующите Партера и ложите са препълнени с цвета на еврейското общество в София и много официални лица, някои от бившите министри, директора на банката, генералите Агура и Диков, Н. В. Преосвещенство с дякона си. От ляво в ложата до олтаря бяха насядали всичките министри по следния ред: Малинов, Паприков, Мушанов. Николаев, Такев, Ляпчев и най-накрая Кръстев. Горе в ложите са насядали министрите воглаве г-жа Малиновица, наред с аристократките еврейки, които правеха изрядно впечатление със своите великолепни костюми и изящни прически. Присъствуваха представителите на столичната преса, на които бе отредено специални места в първата ложа в партера. Пристигането на Царя и Царицата От улицата се чу гръмогласно ура; Царя и Царицата със свитата си влязоха в храма. Царя бе посрещнат от главния равин, свещениците и строителната комисия и поздравен с установеното религиозно приветствие. Хорът запя химна „Барух-Аба" (Добре дошел). Откриването на синагога Когато Царя доближи балустрадата, която дели олтаря, нему бяха поднесени от председателя на строителната комисия ножици, с които той отряза корделата, която бе завързана на главния вход на олтаря. Равина покани Царя и Царицата в олтаря и ги отведе къмъ балдахина; те бяха облечени скромно, — царя — с бели дрехи, с очила на очи, подпираше се на бастун, царицата в тъмна дреха, покрита с тантелена бяла връхна дреха. Бе поканен Негово Високо Преосвещенство да заеме специално отредения за него стол зад балустрадата, от ляво, срещу царя и царицата. Всички присъствующи стояха прави с шапки на глави, с изключение на министрите и слушаха хора, който пееше тържествени химни ту на еврейски, ту на български, акомпаниран от орган. През туй време Царя разглежда публиката. Окото му се спря на министрите. Те не знаяха бива ли да си наложат цилиндрите или не. Царя с жест на ръката си им забележи да наложат и те изпълниха неговата воля — тъй той ги избави от трудното положение, в което се намираха. Реч и молебствия Занавесата на скинията се отвори; отвориха двете врати на скинията и зад тях копринената завеса. Главният равин и други няколко свещеници донесоха и положиха в скинията свещените книги (Тори), украсени с металически орнаменти във вид на корони, с малки звънчета и със скъпи платове, бродирани със злато. Скинията се затвори. Главния Равин се качи на катедрата и държа една прочувствена реч на чист български език, описа историята на евреите в България и в частност - София, историята на еврейската църква и оная на новопостроената синагога. Отправи благодарности към царския дом, българския народ и към скромните ратници, виновниците за въздигането на синагогата. След речта на Равина започна молебствието. Отвори се скинията, взеха се няколко книги от нея и главния равин почна молитвите на български език. Това бе псалма за царя и династията му. Същата псалма бе изпята от първосвещеника с най-стара еврейска мелодия, на която хора отговоряше с други хубави староеврейски мелодии. Скинията се наново затвори. Царят си взе сбогом с главния Равин и излезе по същия начин, както бе посрещнат. В това време хорът пееше химна "За Царя", композиран нарочно за случая." Вътрешността на синагогата За окриването на синагогата пише и вестник "Пряпорец" в броя си от 10 септември: "Вчера стана тържествено осветяването на новата централна синагога в Столицата. Особен блясък на тържеството предаде присъствието на Техни Величества Царя и Царицата, както и присъствието на всички г. г. министри. Отлично впечатление произведе речта на главния равин Д-р Еренпрайс, произнесена на чист български език. Ние съжаляваме, че не можем да предадем изцяло тази хубава реч. Ще се задоволим да предадем само следните извадки: "Безконечна е нашата радост, че можахме да довършим благополучно това свето дело, започнато преди четири години. Радостта ни е още по-голяма, че това тържество е увенчано с рядкото за нас щастие присъствието на Негово Величество, нашия любим цар и господар и Нейно Величество, обичната ни царица. Затова днешния тържествен ден ще остане завинаги незаменен в паметта на всички нас. — Тоя монументален храм, създаден за прославление Божието име, дто сърцата ни ще се възнасят в чистота към Бога, е плод на дълго историческо развитие. От почти хилядо години насам живеят евреи в този град, дошли тук от различни страни и в различни времена, през Х-то столетие от Византия, през 14-то от Германия и в края на 15-то столетие — в по-многочислени групи — от Кастилия и Арагония. Те всеки път са се сдружавали на отделни синагоги, които са носили името на ония места, от където са дошли различните групи. Тоя наш град в промените на своята собствна съдба е видял въздигането и изчезването на много подобни синагоги. На нашето поколение едвам бе предуречено да създаде за пръв път общ дом Божий за нашите едноверци в тоя град, монументален и незиблем център, място за дружение и единение, дом достоен за вечни истини на вяра и нравствена култура. Тук ще възживее в нас вечната сила на човешката обич, доброта и истинност. Тук ще се утвърди в нашите сърца привързаността към вярата, наследена от нашите отци; тук ще се храни и поддържа в нас любовта към отечеството и династията ни, както и готовността да принасяме всички жертви за благосъстоянието им. Тук нещастният ще намери утеха, отчаяният — вяра в себе си, измъчваният — спокойствие, заблуденият — виделина, загубеният — прав път в живота. Тая сграда е траен паметник за толерантността на нашия великодушен господар, чиято бащинска обич закриля всички синове на тая земя без разлика на вяра и народност, под чийто мъдър скиптър всички изповедания се развиват свободно и могат напълно да виреят. Благодарение на тази пълна свобода на изповеданията, която владее в тази хубава земя, и която е истински признак на напреднала култура, благодарение на братските чувства на българския народ, който както сам се стреми към пълна свобода, зачита също свободата на всичките синове на България — благодарение на това, тоя дом за молитва можеше да се издигне към Бога, като знамение на веротърпимостта, на равноправието, и на истинската гражданска свобода, които владеят в тая страна. Нека Бог дари изобилие на благодатта си на Господаря на тая земя, който води страната от успех към успех, на августейшата му съпруга, майка на всички страдащи, и на цялата му династия. Дано Бог благослови тая страна, към която питаем детска обич; да благослови българския народ, в радостите и скърбите на който ние участвуваме; да благослови тоя хубав цветущ град — чието щастие и напредък искрено желаем; нека Бог благослови всички, които съзидаха тоя храм, както и ония, които ще се грижат в бъдеще за поддържането му. Амин, Амин." Негово Величество Царят е благоволил да подари в полза на бедните евреи в Столицата 1,000 л." И днес софийската синагога остава един от важните духовни и архитектурни символи на София
Църквата "Св. Параскева" е един от най-забележителните храмове в столицата. Третата по големина църква в София е дело на архитекта Антон Торньов и е осветена през 1930 година, като довършителните работи продължават до 1940 година. Архитектът разказва в детайли за забележителния строеж и съпътстващите го трудности в специална статия, публикувана в списание "Архитект" (година III, брой 3-4). Материалът е любезно предоставен от Ник Ангелов. Новопостроеният храм "Св. Мъченица Параскева" Архит. А. Торньов През април т. г. се освети новопостроеният храм в София, на ул. ул. Раковска, Ц. Симеон и ул. Бенковски. Както му е редът у нас, освещението мина и замина, без да се помене нито за архитекта, нито за неговите сътрудници. Аз не се очудвам на това, защото мен ми е много добре известна българската действителност, но ако го правя въпрос, то е само за знание на младите колеги, които тепърва трябва да свикнат с тая действителност. За да бъде това така, виновни сме до някъде и ний, българските техници, защото ний не считаме за нужно, в даден случай, да запознаем обществото с нашата техническа работа — с нашето творчество. Разбира се, че за тая си незаинтересованост ний скъпо и прескъпо плащаме, защото във време на нужда от моралната помощ на обществото, то с право ни запитва: ами вий какво сте направили, какво сте създали ? —Ний не ви познаваме!— Горните няколко реда са отговор на мнозина млади колеги, които се оплакват от тая сурова българска действителност. Наскоро осветеният храм св. М. Параскева е построен от настоятелството при старата черквица св. Мъченица Параскева „Самарджийска", находяща се на ул. Мария Луиза, тъкмо срещу ул. Нишка. Старата черквица е посветена на самарджийския еснаф, защото той ще я е преустроил, украсил, и тоя еснаф я е и поддържал. Някога нашите еснафи са се надпреварвали да строят със свои средства коя от коя по-хубава черкви, и една от така застроените черкви в стара София е и св. М. Параскева „Самарджийска". Споменавам по-горе, че черквицата ще е преустроена, защото първоначалната стара черква е с повече от 2 метра под терена и строежът й е доста груб — от речни камъни и широки тухли, което показва, че тая черквица е много стара, и е твърде възможно да е по старост еднаква с параклисите в Беренде и Калотина, с които по строежа си е много сходна. При преустрояването тя е разширена от западната и южната си страни с притвори, които са с няколко стъпала по-високо от дюшемето на старата черквица. Старата първоначалната черквица е еднокорабна постройка, с един олтар, и външни размери на кораба с олтаря около 6 м. на 11 м., засводена е масивно, и има височина от дюшемето до свода около 5 м. Тъй като старата черквица е доста отдалечена от енорията си, а и при това е съвсем маломерна, за да може да обслужва енорияшите, то черковното настоятелство е закупило новото място, на което е застроен новият храм, и през 1912 год. обяви местен конкурс за изработване на проект за новия храм. Тъй като в това време се строеше и храм-паметникът Александър Невски, то в конкурса взеха участие и завеждащите храм-паметника двама руски архитекти. От постъпилите 12 проекта журито намери, че три проекта отговарят на програмните изисквания и следва да се премират с I, II и III премии. Журите бяха едногласни за даванието I-ва премия на пишещия тия редове, обаче не можаха да се съгласят относно градиранието на наградите за втория и третия проекти. Поради недоразумението в журите относно градиранието на проектите за II и III премии, въпросът се проточи, докато настъпиха непрекъснатите войни, и конкурсът не даде никакъв резултат, изключително по вина на журито. Интересното е, че в тоя конкурс някои от журите не можаха да се освободят от личната си заинтересованост и отидоха дотам, че манифестираха пред настоятелите своите познания по черквостроението, като им поднасяха свои скици, по които трябвало да се застрои бъдащият храм. Макар това да е доста отдавнашна работа, аз я припомням на младите колеги, за да разберат, че и в онова време пак са се намирали колеги, които за лични облаги са боравили с нечисти ръце в конкурсното дело! След войните, настоятелството обяви през 1921 год. нов конкурс с едничка премия, състояща се във възлагането на ръководството на строежа. Единствената първа награда се даде на пишещия тия редове, като му се възложи строежът на храма. Западно лице Награденият с I-ва премия проект е значително отклонение от строените досега у нас черкви. Докато досегашните ни черкви, в множеството си, са дълги — кръстовидни, с по един или три кораби, тук храмът е проектиран в централна форма, в каквато форма е старохристиянската черква в Равена. Даже премираният проект с 1-ва награда от първия конкурс през 1912 год. за същата черква, и той имаше трикорабна кръстообразна форма. Централната еднокуполна форма се въвежда за сега за пръв път у нас, и докато привикнем на тая форма, ще има доста да се борим с навика и традицията. За да се възприеме централната едно-куполна форма за храма св. М. Параскева, главният и основният мотив е бил, че при дългата трикорабна досегашна форма на нашите храмове липсва необходимата прегледност, а главно че никога богомолците не могат да бъдат под окото на свещенодействуващия. Многото и дебели колони винаги са представяли една голяма пречка за вътрешната прегледност на храма, и затулените от тия колони места винаги са смущавали, както богомолците, така също и свещенодействуващите лица. Не ще съмнение, че централната еднокуполна форма далеч превъзхожда, в това отношение, старата дълга форма. В централната еднокуполна форма е използувано пространството до максимум, когато в дългокорабната форма такова използуване никога не може да се постигне. Един важен въпрос, който ме е занимавал и който ще занимава мнозина от колегите, които боравят с черквостроение, е въпросът за камбанарията. Традиция е в нас камбанарията да съставя част от черквата, и да е архитектонично свързана със самата черква. Като казвам традиция, разбирам това за новопостроените черкви след освобождението ни, защото преди освобождението повечето черкви са без камбанарии, или пък камбанариите са застроени съвсем отделно от черквата. При дългокорабната форма комбинирането на камбанарията с останалата черква е получило донякъде едно разрешение, при все че не съвсем задоволително, но при централната еднокуполна форма комбинирането на камбанарията с останалата черква е един труден въпрос, и на мнозина колеги, които боравят с черквостроение, тоя въпрос ще им създаде доста грижи. При готическия стил разрешението на тоя въпрос е напълно постигнато, защото високо възвисената в небесата кула-турм на готическия храм заема господствуващо положение по отношение кораба или купола на храма, и тоя турм - камбанария е единствената притегателна точка за окото; и той е който дава характер на постройката, той е който оставя неизличимо впечатление в окото на зрителя. Източно лице При нашата дългокорабна форма на черквите, строени след освобождението ни, камбанарията винаги е била не в пълна хармония с останалата постройка на черквата, и често пъти камбанарията не може напълно архитектонично да се свърже с останалата постройка. Даже и при най-щастливото архитектонично съчетание, често пъти архитектът трябва да разрешава трудния въпрос: на кой обект да даде предпочитание — дали на куполата, или на камбанарията. Разбира се, че това затруднение ще срещне призваният архитект, който се вживява в творчеството си. За обикновения копировач тоя въпрос е най-лекият, пък и в най-многото случаи тоя въпрос никак не се има предвид при копирането и при проектирането. Поради това, почти при всички наши черкви, застроени след освобождението, външната разработка и комбинация на масите е такава, че рядко ще се срещне черква, гдето да е подчертана мисълта на проектанта — да създаде един господствуващ обект на постройката, било в камбанарията, било в главната купола, както е това в домовете на готиката. Даже и при столичния величествен храм-паметник тая задача не е напълно щастливо разрешена. Нека да споменем, че в проекта на руския талантлив архитект Богомолов, чийто проект за храм-паметник при с. Горки в Русия беше донесен, за да послужи при постройката на нашия храм-паметник Александър Невски, тая задача беше много талантливо разрешена. В проекта си архитект Богомолов извишаваше камбанарията по начин, както е това при готиката, и по тоя начин придаваше на кулата-камбанария доминиращо място. За това му щастливо разрешение доста са му помогнали и източните заострени руски форми. Южно лице При нашия черковен стил, който засега е още с византийска канава, трудно може да се разреши тоя въпрос при меката линия на нашите строителни форми. При черквата св. М. Параскева, проектантът се е помъчил да даде едно по-особено рационално разрешение на въпроса за господствуващия обект на храма. Тук е пожертвувана камбанарията, за да се даде на куполата доминиращото значение във външността на храма. Камбанарията е проектирана като полуцилиндър, прилепена към главната постройка, преминаваща постепенно в куполовидна форма. В общия външен изглед, при все че камбанарията е достатъчно подчертана, тя пак не представя нещо самостоятелно, а по-скоро изглежда като декоративна форма към общата маса на храма. От комбинирането на масите се вижда как проектантът се е старал на всека цена да подчертае мисълта си — да придаде на главната купола първенството. Проектантът мисли, че по тоя начин, като е изтъкнал надмощието на главната купола за сметка на камбанарията, се е доближил до правилното разрешение на тоя капитален въпрос — относно съотношението в масите на тия два главни обекта — куполата и камбанарията. /Втора част/
Имало е време, когато днешните исторически сгради на столицата са наричани "новия град", а с името Стара София са обозначавани оцелелите предосвобожденски постройки, които днес отдавна сме забравили. Една от тях е къщата на софийския евреин Таджер, намирала се приблизително между улиците "Леге" и "Калоян", в пространството пред съвременния хотел "Рила". В историята тя остава в ролята си на английско консулство и домакин на един от първите балове в София. Къщата на Таджер Къщата на Таджер, вероятно края на XIX век С годините улица "Леге" се превръща в една от най-атрактивните и желани търговски променади в столицата. Динамичните промени в сърцето на София бързо помитат остатъците от предосвобожденския град. Така, на мястото на дома на Таджер е изграден модерният Дишков базар, собственост на прилепчанина Никола Дишков. За базара Монеджикова пише в книгата си "София през вековете" следното: "За да се използуват най-основно местата с малки лица, създадоха се перпендикулярни на Леге слепи улици, с магазини от двете страни: Леге базар, Дишков базар, Елит базар. Нека споменем, че първото английско дипломатическо консулство, установено след Освобождението, се помещавало в една по-сносна еврейска къща, заобиколена с ниски сбутани къщурки с малки миризливи дворове без никаква зеленина, на мястото на Дишков базар (Мезон Таджер, както пише Иречек). През януари 1881 година в тази къща е даден "великолепен бал", посетен от княз Александър Батенберг." По всичко изглежда, че част от постройката оцелява поне до Първата световна война, както свидетелства и тази панорама от хотел "Империал", направена през 1917 г. Дишковият базар на ул. "Леге", изграден на мястото на възрожденските постройки - снимка от началото на 30-те години. Сградите са разрушени по време на бомбардировките над града. Мястото днес
Разделът ни със стари карти на София се попълни с още една. Тя е отпечатана през 1917 година и е включена в германския пътеводител Richte...
Новото попълнение в колекцията ни от стари карти на София идва от далечната 1914 г. Планът е включен в известната поредица пътеводители на Карл Бедекер (по-специално в книжката "Konstantinopel, Balkanstaaten, Kleinasien Archipel, Cypern") и чертае любопитна моментна снимка на града в навечерието на Първата световна война. Като всяка типична туристическа карта и тази представя на пътешественика основните и най-интересни места в сърцето на София, които си струва да бъдат разгледани по време на кратък престой в българската столица на път за Цариград. Вижте картата в пълен размер Вижте също: Между два свята: Карта на София от 1947 г. План на София от 1935 г. План на София от 1934 г. Карта на София от 1934 г. Карта на София през 1928 г. План на София от 1928 г. План на София от 1924 г. Карта на София през 1917 г. Карта на София с Подуени от 1907 г. План на София от 1902 г. Три исторически карти на София (1878 г., 1878-1912 г. и 1920 г.) Карта на значимите обекти в София през 1879 г. Още карти
Поглед от храма "Свети Крал" ("Света Неделя"), началото на 20 век Оживеният булевард през 20-те години Същото място в началото на 40-те години Поглед от камбанарията на катедралата "Света Неделя", 70-те години. Отсечката между храма и джамията е почти изцяло разрушена при бомбардировките и в последствие разчистена, за да се изгради ЦУМ Началото на булевард "Мария Луиза" в наши дни Още снимки тук
В бирариите, за разлика от кръчмите и ресторантите, не се предлагали готови ястия. Това били големи салони с маси и огромни огледала, поставяни така, че да създават илюзия за дълбочина. Посетителите идвали тук заради веселието и шума.
Имало е време, когато днешните исторически сгради на столицата са наричани "новия град", а с името Стара София са обозначавани оцелелите предосвобожденски постройки, които днес отдавна сме забравили. Една от тях е къщата на софийския евреин Таджер, намирала се приблизително между улиците "Леге" и "Калоян", в пространството пред съвременния хотел "Рила". В историята тя остава в ролята си на английско консулство и домакин на един от първите балове в София. Къщата на Таджер Къщата на Таджер, вероятно края на XIX век С годините улица "Леге" се превръща в една от най-атрактивните и желани търговски променади в столицата. Динамичните промени в сърцето на София бързо помитат остатъците от предосвобожденския град. Така, на мястото на дома на Таджер е изграден модерният Дишков базар, собственост на прилепчанина Никола Дишков. За базара Монеджикова пише в книгата си "София през вековете" следното: "За да се използуват най-основно местата с малки лица, създадоха се перпендикулярни на Леге слепи улици, с магазини от двете страни: Леге базар, Дишков базар, Елит базар. Нека споменем, че първото английско дипломатическо консулство, установено след Освобождението, се помещавало в една по-сносна еврейска къща, заобиколена с ниски сбутани къщурки с малки миризливи дворове без никаква зеленина, на мястото на Дишков базар (Мезон Таджер, както пише Иречек). През януари 1881 година в тази къща е даден "великолепен бал", посетен от княз Александър Батенберг." По всичко изглежда, че част от постройката оцелява поне до Първата световна война, както свидетелства и тази панорама от хотел "Империал", направена през 1917 г. Дишковият базар на ул. "Леге", изграден на мястото на възрожденските постройки - снимка от началото на 30-те години. Сградите са разрушени по време на бомбардировките над града. Мястото днес
Из столичната преса ОТ ХРАМА ДО ГАРАТА Малко преди 7 ч. сутр. от сградата на Св. Синод започнаха да идват в храма архиереите. В това време в храма царуваше мъртва тишина. Около тленните останки на о'Бозе почившия Цар стояха неподвижни на стража по четирима висши офицери, свърхсрочни фелдфебели и редници. На площада пред храма заприиждаха войсковите части, които заемаха определените им места. Облечени в червените си парадни униформи гвардейци от Лейбгвардейския на Н. В. Царя дивизион образуваха шпалир по стълбището на централния вход, като смениха войниците от бронирания на Н. В. Царя полк, които цяла седмица подред стояха там непрекъснато на пост. Към 8 ч. на площада пристигна италианската представителна войскова част и зае място срещу главния вход на храма, в ляво от ул. „Оборище". Веднага след това с умерени, но бодри стъпки, пристигнаха германските, свободни от наряд, офицери, следвани от представителни части на герм. войска от трите рода оръжие: сухопътни, морски и въздушни войски, начело с военна музика и флотско бойно знаме в траур. По ул."Оборище" се зададе в строй група от дворцови служители, които носеха 4 големи свещи и влязоха в храма. В 8 и 40 ч., когато всички части от почетната дивизия бяха по местата си, на площада пристигна на кон н-кът на стол. гарнизон г. ген. Наков, придружен от н-к щаба си и от един адютант, също на коне. При обща команда: "3а почест" — г. ген. Наков направи преглед на войските без да ги поздравлява. Откъм Народното събрание, водени от председателя на Народното събрание г. Хр. Калфов, се зададоха народните представители, които влязоха в храма през централния вход. По същото време в храма пристигнаха и членовете на Стол. общински съвет. От четирите страни на площада започнаха да прииждат поединично официално поканени лица, г. г. министрите и висши държавни служители. Към 9 ч. между народа по плочниците на площада настъпи оживление. Започнаха да пристигат чуждите официални мисии — всички пешком, облечени в своите парадни военни и дипломатически униформи. Пристигането на чуждестранните мисии бе прожектирано с голям интерес от всички български и чуждестранни фото и кинорепортери. Особено силно раздвижване и интерес настъпи, когато откъм Външното м-ство се зададе внушителната и голяма по брой германска мисия, под шефството на великия адмирал на Райха, Рьодер и н-ник щаба на герм. въоръжени сили генерал-фелдмаршал Кайтел. При появяването им, войсковите части взеха за почест и великият адмирал Рьодер генер.-фелдмаршал Кайтел поздравиха войските с вдигането на маршалските си жезъли. С чуждите мисии, или по отделно, в храма пристигнаха и чуждите дипломатически мисии, акредитирани към особата на Н. В. Царя. В 9 15 ч. н-кът на стол. гарнизон, г. ген. Наков даде отново команда, този път за среща на военния м-р г. ген. Михов. Пет минути по-късно, пешком, пристигна и м-р-председателят и г-жа проф. Б. Филова. Настъпи след това момент на очакване. Всички официално поканени лица бяха заели вече местата си, определени им в храма. Вратите на храма се затвориха. Площадът онемя в очакване. Погледите на всички се отправиха към Двореца, откъдето трябваше да дойде дълбоко опечаленото Царско семейство Тази тишина на трепетно очакване продължи около десетина минути само, но се стори на множеството около храма цяла вечност. Когато по ул. Московска се зададе кортежът от дворцовите автомобили, се разнесе отново командата. Всички войскови части български и чуждестранни взеха за почест. Бавно, пред плочника на храма спря първата кола. От нея слязоха Н. В. Царицата, придружена от Н. Ц. В. княз Кирил. Опечалената Царица е облечена в скромен, дълбокотраурен тоалет, а княз Кирил носи униформата на генерал от пехотата със златната кавалерска лента на ордена Св. св. Кирил и Методий. С бавни крачки, Те се заизкачваха по стълбището на храма, следвани от Н. Ц. В. княгиня Евдокия, Т. Кр. В. херцогиня Надежда и херцог Албрерт Вюртембергски и Н. Кр. В. княгиня Мафалда Хесенска. Централните порти на храма отново се затвориха. Докато в храма-паметник "Ал. Невски" се отслужваше заупокойната служба, на потъналия в скръбна тишина площад се извършиха някои нови приготовления. Откъм Народното събрание се зададе тежкото гаубично оръдие, върху което трябваше да бъде положен саркофага с тленните останки на о'Бозе почившия Цар-Обединител. Върху оръдието бе поставена драпирана в черно сукно платформа. Оръдието беше теглено от три чифта едри, черни коне, наметнати с траурни плащеници с бели кантове по краищата и с белия царски вензел на Царя Обединител. На главите си конете носеха по китка черно боядисани щраусови пера. Всеки кон поотделно беше воден от по един щатен подофицер непосредствено до който вървеше и по един младши артилерийски офицер. Тежкото оръдие бе докарано непосредствено до стълбището пред главния вход на храма и поставено с дулото към входа. Войници от бронирания полк донесоха две специално изработени стълбички-подставки, драпиран и също така в 1 черно сукно, по които трябваше да минат изнасящите от храма саркофага лица и да го поставят върху оръдието. По това време върху жертвениците бяха поставени глинени съдове с тлееща жар. Мирисът на сложения в жеравата тамян се разнесе над площада и по всички улици, през които трябваше да мине шествието. Пушекът, който се издигаше над жертвениците, придаваше още по-скръбна тържественост на замръзналия в дълбоко смирение площад. Точно в 10 30 ч. камбаните на храма-паметник последвани от черковните камбани на цялата Столица, започнаха да отмерват тържествени траурни удари, които оповестяваха края на опелото. През отворените врати на храма долетяха последните звуци на „Вечная памят". При команда "За почест" бойните знамена бяха изнесени от храма и отправени към Народното събрание, за да заемат реда си в траурната процесия, която престоеше да се образува. След това офицери изнесоха венците, поднесени пред саркофага от членовете на Царското семейство и чуждите държавни глави и правителства. В този момент, под тържествените звуци на "Кол славен" и под тежките отмерени удари на църковните камбани, от входа на храма заизлиза духовенството, което взе участие в заупокойната литургия. Начело се носеше кръста, изработен от славонски дъб и с надпис: "Борис III, Цар на българите" и по една голяма свещ. След тях, в черковни одежди се подредиха по двама в ред стоте избрани свещеници. След тях идваха архиереите на българската църква, следвани от своите дякони. До тук образуваното шествие се изтегли по посока към Народното събрание и там зачака изнасянето на тленните останки на Царя-Обединител и полагането им върху оръдието. Настъпи най-редкият трогателен момент за всички присъствуващи, който овлажни очите и изпълни сърцата с дълбока скръб. Ковчегът с тленните останки на о'Бозе почившия Цар бе изнесен на ръце от храма от министра на войната г. генерал Михов, м-ра на вътр. работи г. П. Габровски, м-ра на правосъдието г. д-р К. Партов, подпредседателя на Нар. събрание г. д-р П. Кьосеиванов, председателя на Върх. касац. съд г. Вл. Аврамов, народните представители г. г. Ст. Багрилов, Д. Андреев, д-р П. Шишков и Г. Султанов. Ковчегът, изработен също от славонски дъб в светло кафяв тон, носеше на двете си страни скромните надписи "Борис III — Цар на българите". След поставянето му върху оръдието, ковчегът и площадката под него, бяха покрити с Царски щандарт. В дълбоко смирение, народът и войската, докато ставаха тия последни приготовления за потеглянето на траурното шествие, видяха Н. В. Царицата и Н. Ц. княз Кирил да застават на горното стъпало пред самия вход на храма. Настъпи един колкото тъжен, толкова и тържествен момент, през време на който безмълвната Царица-Майка изчака потеглянето на оръдието. След нея и княз Кирил, потеглиха Т. Ц. В. княгиня Надежда и принц Албрехт Вюртембергски, следвани от Н. Ц. В. княгиня Евдокия и Н. Ц. В. княгиня Мафалда Хесенска. От двете страни на Царския ковчег застанаха м-р-председателят г. проф, Б. Филов, председателят на Нар. събрание г. Хр. Калфов, м-ра на войната г. ген. Михов, н-кът на личния кабинет на Н. В. Царя, пълном. м-р г. Пав. Груев, подпредседателят на Академията на науките г. проф. Петков и столичния кмет г. инж. Ив. Иванов. От двете им страни, в подвижен шпалир заеха места 70 души офицери и войници от Лейбгвардейския на Н. В. Царя дивизион. Под звуците на траурни маршове, оръдието с тленните останки на о'Бозе почившия Цар потегли по посока на бул. "Цар Освободител". Хилядното множество, присъствуващо на площада изпрати своя любим Цар с горещи сълзи. КЪМ ПЛОЩАДА ПРЕД ДВОРЕЦА Едва при Външното министерство траурното шествие доби вида опредeлен от протокола. Начело се движеше стол. полиц. комендант г. Чавдаров на кон, следван от взвод конни стражари. Осем души сигналисти предхождаха началника на стол. гарнизон, който бе следван от н-ка иа щаба си, един адютант, от музиката на Гврадейския дивизион, представители от шефските полкове на Н. В. Цар Борис III, венците и др. След това идваха служащите на Н. В. Царя, Светият кръст, архиереите, флигел-адютантът на Н. В. Царя г. ген. Жечев, оръдието с тленните останки на Царя-Обединител, дълбоко опечалените членове на Царското семейство, извънредните пратеници на чуждите владетели, нарочните чуждестранни мисии, членовете на Министерския съвет и др. Двата плочника на бул. "Цар Освободител" бяха изпълнени с хиляден народ, дошъл още в ранни зори да изпроводи своя обичан Владетел. От двете страни на траурната процесия се виждаха в шпалир възпитаниците на Школата за запасни офицери и бранници, взели за почест. Прозорците и балконите на всички сгради са отрупани с хора. Няма тъга е изписана по техните лица. При появата на оръдието с тленните останки на Царя-Обединител, тази тъга се излива в горещи сълзи и вопли. Млади и стари, войници и бранници, граждани и селяни, всички плачат. Сърцето на един цял народ се разкисваше от печал. Процесията се придвижва към пл. "Александьр". От плочника при градската градина няколко просълзени деца, с немощни от мъка ръце, хвърлят китки пресни планински цветя към саркофага. Немее събраното множество. НА ПЛОЩАДА ПРЕД ДВОРЕЦА Заръмява дъжд. Сборен хор от 100 души, нареден по стълбището на Народната банка, подема „Вечная памет". Шествието спира. Отслужва се кратка заупокойна молитва. За последен път о'Бозе почившият Цар-Обединител минава край своя дом, където се е родил и е преживял мъките и радостите на Своя народ и със Своето семейство. Трогателен момент, който просълзява не само народа, но и много от суровите воини, който Царят води 25 години в служба на род и родина. Плачат в дълбоко вълнение мъже, жени и деца, които са отрупали прозорците и балконите на околните големи здания. ПРЕД "СВ. НЕДЕЛЯ" Отново шествието потегли по ул. "Княз Борис Търновски" и оттам по бул. "Дондуков" достигна пл. "Св. Недeля". Пред катедралата шествието е посрещнато от катедралните свещеници, облечени в одеждите си. Тук шествието наново спира. Площадът, който обикновено е сърцето на най-голямото движение на Столицата, е замрял днес в тиха скръб. Чуват се само песнопенията на черковния хор и молитвите, които духовенството произнася към Всевишния. Часът е 11 и 40. Траурното шествие поема своя път. По отрупаните с хиляден народ плочници се чуват сподавени, а често пъти и неудържими хълцания и плач. Все така, всред хиляден народ, траурното шествие минава по бул. "Мария Луиза" на път за гарата. Последни оттекват отмерените бавни стъпки на родната войска, която изпраща своя досегашен любим Върховен вожд. При храма "Света Неделя" ПО БУЛ. "МАРИЯ ЛУИЗА" множеството, скръбно и търпеливо, чака дълги часове наредено по тротоарите. Някои, по-предвидливи, са донесли от домовете си столове. Разговорите са тихи, сдържани. Часовете бавно се нижат, но всеки чака с търпение момента, когато ще хвърли последен поглед към ковчега с останките на своя любим цар и му каже последно "прости". Към 11.30 ч. нервен трепет раздвижва множеството: бранниците запалват огън в жертвениците и благоуханието на тамяна се разнася над улиците. Народът стои като изтръпнал: никакъв шепот. Бавно се задава шествието. Главите се навеждат и сълзи бликват в очите. Когато минават тлънните останки, много жени и мъже плачат. Чуват се раздиращи писъци. Цветя полетяват към ковчега и постилят пътя на любимия отминаващ цар към последното Му жилище. Премрежени от сълзи, погледите проследяват бавно отминаващото шествие. НА СТОЛИЧНАТА ГАРА Още от тъмно вчера сутринта, на гара София се довършваха приготовленията за изпращане покойния народен Цар към вечното жилище. Хиляден народ вече е изпълнил околните улици и нови вълни прииждат непрекъснато. Бул. "Хр. Ботев" е вече запълнен. Зад седналите на столове граждани са застанали на крака няколко редици, а зад тях на платформени коли и камиони са се покачили стотици граждани. Всички прозорци са също изпълнени. На покрива на една постройка, върху циментова плоча, са се покачили стотина граждани. Шпалирът, образуван отначало от полицаи, подкрепен после от бранници, едва удържа напора на масата народ; към 8 ч. бе поставен шпалирът от войници. Точно срещу централната гара на края на бул. "Ботев" са издигнати пет грамадни черни знамена. От тях към входа на гарата е изправена гъста колонада от жертвеници. От началото на площада пред гарата до входа в чакалнята на централната гара е постлан червен килим, дълъг 55 м., който не е бил употребяван от царската сватба през 1930 год. Над малката градинка в средата на площада е построен подиум. Пред стълбите на чакалнята е постлан великолепен персийски килим. Огромен килим, също персийски, е покрил целият хол. Над входа и пред него е построена траурна арка от черен плат и зеленина. Стените на голямата чакалня са покрити с черен плат и дъбови листа; всички врати са извадени. Към перона е постлан друг скъп килим. В хола е направен от креп огромен кръст. Покрай стените на гарата е построена колонада от жертвеници. На всички стълбове са окачени и се веят от вятъра траурни знамена. До самата първа ж. п. линия е построена стълба с осем стъпала, по която ще бъде изкачен саркофагът на специален, огкрит вагон. В 845 м. на първата линия бе установен нарочният влак, с който ще бъдат отнесени тленните останки на Царя Обединител. Влакът е от 7 вагони: един фургон, два салона от царския влак, открит вагон за саркофага и още три вагона-салони. За влака са прикачени два мощни локомотиви, обвити в траур. На предната част на първия локомотив са закрепени две електрически свещи, които горят. В открития вагон по средата е построен одър за ковчега, а в четирите ъгли са издигнати жертвеници. Целият вагон е обвит в черен плат и зеленина. Околовръст около одъра са проснати по дължина четири грамадни венци от цветя и зеленина. Одърът е напълно в черно — с гънки и дъги от черна материя. Вагонът за саркофага е спрян точно срещу стълбището. Малко по-късно на перона пристига и се построява една дружина от броневите войски, а до нея, до входа на перона, застава музиката на флотските на Н. В. войски. От началото на площада до входа в централната гара гвардейци образуваха шпалир. Пъстрите им дрехи се сливат в хубавата хармония с останалата обстановка. С насълзени очи и дълбоко мълчание огромната маса народ, струпал се по улиците около гарата, изслуша опелото на пок. Цар-Обединител в храма "Св. Ал. Невски", което се предаваше чрез няколко високоговорители, поставени на площада и по прозорците на гарата. По тях народът следеше хода на процесията и се вълнуваше. Процесията по бул. "Мария Луиза" Прощалният церемониален марш Наближаваше пладне. Напрежението примесено с безпокойство и скръб се увеличаваше. Малко след 12 часа откъм ъгьла на бул. "Мария Луиза", при сточ. гара, се зададе групата конни полицаи, начело с полиц. коменданта г. Чавдаров: траурната процесия пристигаше на гарата. Множеството се раздвижи, облаци от тамянов дим, излизащ от жертвениците, полазиха над хората, за да отнесат тяхната скръб към небето. Тишината е гробна, като че ли нямаше хиляден народ по улиците, тротоарите, в къщите и по покривите. Скоро челната група от полицаи пристигна на кръстовището на бул."Ботев" с "Мария Луиза" и продължи по последния булевард към Клементинската болница. След тях с бавна и отмерена стъпка вървяха осем тръбачи, последвани от духовата музика на гвардейския дивизион. Разливаха се тъжните звуци на погребален марш. Зад музикантите се зададе гора от знамена — знамената на полковете от стол. гарнизон, пазени от офицери, а след тях представителните отделения на полковете, на които покойния Владетел бе шеф — юнкери, пехота, артилерия, конница, флота и въздушни войски. Бавно, тържествено и тъжно пристъпваха младите войници под звуците на погребалния марш. Музиката изви на ляво и зае место в нарочно построеното каре от траурни знамена и жертвеници на изхода на бул. "Ботев" с лице към гарата. Занизаха се след това внушителната група от офицери, носещи венците на Царското семейство и чуждите владетели и мисии, служащите на Н. В. Цар-Обединител, духовенството, флигел-адютантът г. ген. Жечев заедно с двама майори от свитата. Знамената захождат в ляво и заемат място точно срещу централната гара. Широката улица се изпълва с духовници и върху окото бият златистите цветове на пищните им одежди. Постепенно тишината се нарушава. Долавяте се единични хълцания, които все повече се увеличават, колкото оръдието с ковчега наближава. Бойните знамена се навеждат: зададе се кортежът с тленните останки. Постепенно конните прътове на оръдието с ковчега завиха в дясно и оставиха оръдието точно срещу изхода на бул. "Ботев" от северната страна на бул. "Мария Луиза" с лице срещу Витоша. В ляво от ковчега заеха места Н. В. Царицата, Н. Ц. В. княз Кирил; зад тях Н. Ц. В. Вюртембергският херцог, Т. Ц. В. княгините Надежда, Евдокия и Мафалда, а в ляво от тях членовете на Министерския съвет начело с м-р-председателя г. проф. Б. Филов, кметът г. Иванов и др. В дясно от ковчега застанаха членовете на всички чуждестранни мисии, дипломатич. тяло, а източно от оръдието с ковчега и североизточно от него — бившите м-р-председатели, бившите министри, висши чиновници, народни представители и пр. Духовенството зае мястото от двете страни на коридора, що водеше от площада към главния вход на централната гара. След като всички заеха местата си, зададе се отсеченият глас на н-ка на гарнизона г. ген. Наков: „За прощален церемониален марш". На стража при ковчега с извадени саби стояха четирима от генералите. Изтропаха първите удари на барабаните и след това екнаха тържествените звуци на толкова познатия ни марш: „Ний ще победим". У всекиго нещо трепна, нещо се пробуди изпод напластената тъга. Чуха се отмерени войнишки стъпки, тракане на оръжие. Българските воини се прощаваха с любимия си върховен вожд. Ето, първи минават г. г. генералите с опнати тела и устремен поглед към ковчега. Редят се след това германските офицери, следвани от наши свободни от наряд офицери. Ехтят стъпките на бойците по паважа, с ръце за почест. Зададе се нова колона—представителните германски части начело със своя музика и знаме, пехотни, флотски и въздушни войски, а след тях представителната италианска пехотна рота. Музиката засвири бойния марш: "Велик е нашият войник". Зададе се колоната с българските войски, люлеещо се море от компактни маси войници, стегнати, стройни, бойки. Паважът се тресеше от отмерената стъпка на всички. Представителна част на гвардейския дивизион, юнкерите и кадетите от Военното училище, пехотата, конницата, флотата, въздушните войски, школниците, броневаците, артилеристите, а в началото пред тях конят на Царя-Обединител, маршируващ привел глава, воден от двама прислужници. Церемониалният марш приключи с дефилирането на един полк возима артилерия, минаваща във взводна колона, както и един полк конница. Рядко нашите войници са минавали така безупречно, с такъв устрем, вперили поглед дано видят лицето на любимия си върховен вожд. Минаха прекрасно и вчера, за първи и последен път, те не получиха обичайни похвален зов на Царя: „Отлично, момци!"... Наближаваше 12:45 ч. когато церемониалният марш завърши. Г. г. генералите се приближиха към оръдието, за да свалят ковчега с тленните останки. Чу се командата "За почест!" пушките и сабите отново изтракаха. Тъжните звуци на погребален марш изплакаха отново в тишината и генералите понесоха ковчега към перона на гарата. Личаха на първите редици г. г. генералите: Айрянов, Ганев. Марков, К. Стоянов, Пенев, Сираков, Николов, Наков, п. Димитров, Бекяров, Каров, Сапунджиев, полк. Цанков и др. Тъжна, тъжна картина, съпроводена с хълцанията вече на всички, мъже и жени, млади и стари, всички свели глави при прощаването завинаги с любимия владетел. Ковчегът бе последван от Н. В. Царицата, скръстила молитствено ръце, Н. Ц. В. княз Кирил, Царското семейство, г. г. министрите, членовете на чуждите делегации и пр. На перона се чу отсечената команда "3а почест", музиката засвири „Кол славен". Ковчегът бе изкачен на специален вагон и поставен на нарочно направената поставка. Прочетена бе прощалната молитва от архиереите, хорът запя молитствено и тихо "Вечная памет". Множеството падна на колене, бойните знамена се сведоха в знак на почит и печал, прощавахме се с Царя Обединител... В 1:10 ч. по обед влакът бавно потегли всред гробна тишина. Само звуците на "Кол славен" се носеха набожно... Вижте също: Смъртта на Цар Борис Трети Траурът в София През погледа на обикновения софиянец Чуждестранните делегации на погребението на Цар Борис Трети Погребението на Цар Борис Трети в Рилския манастир
В секцията "Стари карти" на сайта бяха добавени три нови плана на историческа София: План на София в 1878 г. План на София 1887-1912 година (геометър Пищачев) План на София от 1920 година с отбелязани най-важните обекти в града Картите в голям размер можете да видите тук.
Една покана към всички вас от името на Столична библиотека и група млади ентусиасти, които са се заели да възстановят лятната читалня в Борисовата градина. Началото на проекта ще бъде поставено на 11 юни (събота) от 11:30 часа. Още информация тук. От Столична библиотека разказват, че лятната читалня се е намирала близо до Братската могила и Обсерваторията, малко по-нагоре от Маймунарника. През 80-те години на миналия век тя все още функционира, макар и с прекъсвания. През 90-те години Управата на парка оспорва собствеността на Столична библиотека. Докато траят споровете, дървената къщичка заедно с книгите в нея е подпалена. Повече за летните читални в столицата разказва списание,,Библиотекар", бр. 5-6 от 1955 г.: УЧАСТИЕТО НА ЛЕТНИТЕ ЧИТАЛНИ В КУЛТУРНИЯ ОТДИХ НА ТРУДЕЩИТЕ СЕ В СОФИЯ Една от резултатните форми, с които библиотеките участвуват в летния културен отдих на трудещите се са летните читални. През миналия летен сезон много читалищни библиотеки в София организираха за пръв път летни читални и добиха известен опит в тази нова за нас форма на работа с читателя. От организираните през 1954 година в София 31 летни читални, сравнително добре работеха тези на читалищата: „Пробуда" — кв. Дворец на пионерите, „Съзнание" — кв. Надежда, „Просвета" — Орландовци, „Г. С. Раковски" — кв. Захар¬на фабрика, „Емил Шекерджийски", „Славянска беседа" „Н. И. Вапцаров" и др. В голямата си част летните читални на софийските читалища работеха веднаж в седмицата— обикновено в неделен ден. Така, библиотекарят при читалище „Пробуда" Спас Младенов излизаше всеки празничен ден с няколко маси и два-три куфара книги в Ловния парк (в Парка на свободата), където обзавеждаше читалня, като използуваше и възможностите, които предоставяше близкия ресторант. Читалищата „Г. С. Раковски" и „Емил Шекерджийски" организираха на колективни начала всекидневна лятна читалня в къпалнята в Димитровски район. Другите читалища използуваха кварталните градинки. Градският читалищен съвет организира лятна читалня в къпалнята при Парка на свободата. Първите летни читални на читалищните библиотеки постигнаха известни успехи — увеличиха броя на раздадените книги, подобриха обръщаемостта на книжните си фондове, привлекоха нови читатели в библиотеките, проведоха на открито колективни четения с деца. Наред с това се проявиха и редица слабости — това бяха слабости, както в организацията, така и в работата на летните читални. Преди всичко, малко бяха онези читалищни ръководства, които навреме взеха мерки да определят правилно мястото на лятната читалня, да набавят най-елементарен инвентар, да осигурят достатъчна и подходяща литература, особено периодика, да осигурят членове на ръководството или други лица в помощ на библиотекаря (за носене на маси, столове, книги и пр.). В почти всички случаи летните читални бяха дадени „на откуп" на библиотекаря, който понякога не бе в състояние сам да се справи с работата. Така, библиотекарката при читалище „Н. Й. Вапцаров" често сама трябваше да носи маси и книги в градината „Овча купел" и при лошо време едва успява да прибере навреме инвентара и книгите, за да ги запази от повреда. Вина за това положение, разбира се, имат и самите библиотекари, повечето от които не бяха успели да заангажират читатели-активисти, които да ги подпомогнат в работата (особено при изнасяне и прибиране на инвентара и книжния фонд). Малко грижи се положиха и от страна на отделенията „Култура" за създаване известна материална база на читалните. Не можеха да се осигурят например типови щандове, в които да се заключват след приключване на работния ден книгите и периодичния печат. Липсата на достатъчно нова литература и на многоекземплярно набавени вестници и списания също бе пречка за разгръщане по-широка работа. Повечето от читалните разполагаха само с по един брой от два-три ежедневника и няколко списания. Не разполагаха и с разнородна литература. Обикновено изнасяха художествена и детска литература. Библиотекарите се ръководеха повече от читателските искания, като редко насочваха вниманието на читателите към научно-популярна или обществено-политическа литература. В съвещания за обмен на опит относно лятната работа на библиотеките се изнесе, че производствено-техническа литература почти не е била четена. Софийската градска библиотека също обзаведе и работи през миналата година с две летни читални — в Парка на свободата и парка „Кирил и Методи". Технически добре оформени, в приятна и тиха паркова обстановка, снабдени с нова художествена, детска, научно-популярна и обществено-политическа литература, която периодически се подменяше, както и с периодичен печат, двете летни читални обслужиха 11505 читатели с 16,769 книги (едната читалня работи само два месеца). Библиотекарите в летните читални имаха шест-часов работен ден, като за сметка на това работеха и в неделя. Книгите и периодичния печат се даваха на читателите със заемни бележки, на които се вписваше името на читателя, номера на паспорта, професията и последното му местожителство. Водеше се ежедневна статистика, обаче отчитането в библиотеката ставаше в края на всяка седмица. Сутрин рано куриерът на библиотеката занасяше пощата - ежедневници и новополучени списания и приемаше заявки от библиотекарите за нови книги или необходими инвентарни предмети. И в двата парка бяха поставени на подходящи места библиотечни плакати пропагандиращи лятната читалня, които даваха сведения за нейното работно време. Стрелки с надпис „Към читалнята" закачени на дървета из алеите посочваха пътя към нея. Откриването на летните читални бе съобщено на гражданите чрез печата и радиото. При подходящи случаи библиотекарите при летните читални устройваха гласни четения с децата, които имаха добър успех. Като изхождаме от миналогодишния опит на някои от масовите библиотеки в София, които отчетоха добри успехи в лятната си работа, тази година подготовката по организирането на летни читални от библиотеките започна по-отрано. В подготовката се включиха Софийската градска библиотека с нейния методически кабинет, отделът и отделенията „Култура" при СГНС, Градският читалищен съвет. Още в началото на месец април методическият кабинет при Софийската градска библиотека изготви писмо, в което постави задачата по подготовката на летните читални пред библиотекарите и читалищните ръководства. По-късно се състояха районни съвещания с библиотекарите, на които методистът и представител на градския читалищен съвет дадоха конкретни напътствия по организацията на летните читални. На тези съвещания присъствауваха и началниците на отделенията „Култура", които обещаха известна материална помощ — като доставяне маси-щандове за читалните, отпускане субсидии и пр. Тези съвещания помогнаха много. На тях се обсъди миналогодишният опит - успехите и недостатъците - определиха се точните места (градини, паркове, къпални), където ще бъдат открити летни читални. Мобилизиращо подействува поставянето на срокове за всеки етап от подготовката. Освен директивите дадени писмено от методическия кабинет и Градския читалищен съвет, на всеки библиотекар се постави като задача да занимае ръководството на читалището в най-близкото му заседание с въпроса за лятната читалня. До 30 май т. г. книжния фонд за. летните читални трябваше да бъде комплектуван; до 2 юни - да се подготви инвентарът на летните читални и бъдат определени помощните лица - активисти или членове от ръководствата, които ще окажат помощ на библиотекаря. За същата дата бе решено да се изпратят плановете за излизанията — дните когато ще функционират читалните. Първите излизания се определиха за дните между 5 и 12 юни т. г. На такива съвещания в шестте района на столицата бяха определени всички библиотеки, които имат възможност и ще организират летни читални. За разлика от миналата година сега се знаеше предварително колко летни читални ще работят в София през летния сезон на 1955 г. и на кои места. Установиха се 9 постоянни и 13 седмични летни читални, в които взимат дял (на колективни начала) 45 читалищни библиотеки. От 24 май т. г. Софийската градска библиотека откри нанова, с големи подобрения, своите две летни читални. Създадоха се по-големи удобства за читателите—при лятната читалня в Парка на свободата бяха монтирани подходящи постоянни маси и столчета. Полагат се непрекъснати грижи за книжния фонд, който редовно се попълва с нова и актуална литература. Тази година във всички столични паркове, градини и други места за отдих, гражданите и децата на столицата ни ще имат възможност да разнообразят и осмислят почивката си, като използуват разнообразната литература на летните читални. Георги Георгиев, уредник-методист при Соф. градска библиотека
Sofia Bulgarie - une ville à visiter pendant vos vacances de 2016. Voyez les différent visages de la ville en 60 photos extraordinaire pour se débrouiller c